NAJLJUĆI ČOVJEK U BROOKLYNU
Rujan 1989.
Idemo na tatu. Svi na tatu!
Ne radi?
O, Bože, mogla bih ih gledati cijeli dan.
Bok, tata.
O čemu razmišljaš?
Da sam sretan.
25 godina poslije
Michaele, bacaju naš novac od poreza u školjku...
Dok je Henry Altmann čekao u prometu na putu do doktora,
mentalno je dodao subwoofere i male aute na popis stvari koje mrzi.
Na popisu su još i pseća govna, auto-alarmi, nečitljivi parkirni znakovi,
dupla dječja kolica, hlače iz kojih viri guzica, muška kolonjska,
žvakaće, bicikli, hrčci, smetlarski kamioni, susjedi, metalne vješalice,
daljinski upravljači, čestitke, japanke, bonovi za šišanje, debeli ljudi,
golubovi, prognoza, smrad urina, mlade majke, kreditne ponude, skriveni brojevi,
veliki kišobrani, podzemna, JFK, naknade za bankomat, radijske ličnosti
umrežavanje, Starbucks, Knicksi, Knicksi, Knicksi... i Bog.
Koji ti je vrag?! Pitam te, koji ti je vrag?!
Prošao si kroz crveno! Ne razlikuješ crveno i zeleno?! Položio si vozački?
Sjećaš se, ispit na zaokruživanje? Što znači crveno? Kreni?! Zabij mi se u auto?
Bilo je žuto... -Žuto?! Kao tvoj taksi?
Ili kao slatki mali narcis? Narcis znači da mi se zabiješ u auto?
Narcis je tvoj izgovor da mi sjebeš život?! Da mi uništiš mir?
Ja, ja... Ne, ja ću se pobrinuti da ti oduzmu vozačku i vrate te odakle si došao!
Rasist! -Rasist? Kako mogu biti rasist? Ne znam ni koje si rase.
Uzbekistanac. -U pravu si, mrzim Uzbekistance. A posebno tebe!
Mrtav si. -Što?! Što si rekao?
I ti isto, mamu ti jebem!
Dok je Sharon Gills zurila u ženu i ljubimca,
tugovala je za svojim mačkom, Haroldom.
Prije tri dana, Harold je skočio kroz prozor.
Kasnije je saznala da to nije neobično za mačke.
Činjenica da se Harold dočekao na noge 10 katova niže, nije joj bila utjeha.
Sharon je razumijela da je Haroldova nesreća samo okidač.
Da je bila emocionalno potrošena.
Ipak, to što joj je bilo više stalo do mačke nego do pacijenata
je bio znak kliničke depersonalizacije.
Otvorite.
Šire.
Ispričavam se.
Nitko to nikad nije spomenuo dok je bila sjajna mlada studentica. -Doktorice!
Kad je vjerovala da će spasiti svijet, pacijenta po pacijenta. -Doktorice!
Nisu joj rekli da briga nije isto što i potreba.
Briga je konačna, a potreba beskonačna. -Doktorice!
Briga traje 15 minuta po pacijentu.
Doktorice! Gđa Fine je u četvorci. -Tko? -Gđa Fine.
Pacijentica dr. Fieldinga, kojeg mijenjate.
Wong je u trojci i Peterson u devetki. -Dobro, trebam samo minutu.
Ali čeka vas već sat vremena.
Sharon se zapitala, ne prvi put, je li jadni Harold donio pravu odluku.
Ja sam. Je li Aaron tamo?
Nisam ga vidjela. -Je li ostavio poruku? -Ne.
Reci mu da ću malo kasniti na sastanak.
G. Altmann. -Ne znam kad. Kad dođem.
Doktorica će doći čim bude mogla.
Dr. Fielding -Fielding nije ovdje, dr. Gill ga mijenja danas.
Kad? -Čim bude mogla, ima puno posla. Molim vas, obucite tu halju.
Ne treba mi halja! Samo trebamo razgovarati.
Koji vrag?! Čekam ovdje više od dva sata.
Jako mi je žao, g. Altmann, ludnica je. -Tko ste vi?
Dr. Gill. -Želim dr. Fieldinga. -Razumijem, ali imao je hitan slučaj.
Glupost, pobjegao je ranije na vikend!
Pogledala sam nalaze... -Imate li vi dovoljno godina?
Je li vam dr. Fielding objasnio nalaze? -Ne.
Nije vas nazvao? -Misli da su migrene.
Imam jake glavobolje. -Kad vam je to rekao? -Zadnji put.
To je bilo prije slikanja? -Da.
Što je?
Molim vas, sjednite. -Zašto? -Jer želim da sjednete. -Kakve veze ima?
Jer trebam da sjednete. -Ja trebam stajati. -Dobro, stojite.
Nalaz pokazuje aneurizmu na mozgu.
Pa...
G. Altmann.
Znate li što je aneurizma? -Ujak mi je umro od toga.
U jednom trenu je prao zube, u drugom je bio mrtav. Nije stigao ni isprati.
To je proširenje arterije u mozgu. -A kad pukne? -Nastupa moždani udar.
I onda sam mrtav? -Ovisi o veličini i položaju aneurizme.
Koliko je velika?
Ja sam internist, bolje da se obratite specijalistu. -Imate sliku, kolika je?
Postoji specijalist neurolog... -Znate, zar ne? -Već sam ga zvala...
Čega se bojite, nije vaš mozak! Pogledajte sliku i recite mi!
Velika je.
A položaj?
Molim vas, najbolje je da razgovarate s neurologom. -Položaj?
Pokraj moždanog debla.
Neizlječivo?
Nije na meni da kažem. -Već jeste.
Koliko je već tamo? Dugo, sigurno.
Zašto je prije nisu našli?
Jeste li nesposobni ili vas samo nije briga?
Tako je, nije vas briga. -Ne, ne... -Što ne?!
Briga me je. -Sereš!
Misliš, kako nezgodno, dosadno, teško i nemilo...
Jadna mala princeza, jadna jadna ti. Oprosti što umirem!
Gospodine, smirite se, zbog tlaka. Sjednite. -Koliko imam?
Ne znam. -Znaš. -Ne znam. -Vidim ti na licu! Kiseliš se ko' limun!
Misliš da mene možeš povrijediti? Tebe nije briga! Ovo ti je samo posao!
Jedino ti reklama za dijamante ili bolesna mačka može izmamiti osjećaje!
Bolesna mačka, to te dira? To kiselu princezu raznježuje?
Evo me, tvoj sam umirući ljubimac. Reci ljubimcu koliko mu je ostalo! -Ne znam.
Koliko?! -Ne znam! -Koliko?! -Ne mogu disati. -Reci brojku!
Brojku! Reci brojku! Broj, broj...
Ne odlazim dok mi ne kažeš prokleti broj! -90! -Čega? -Minuta!
To je tvoje stručno mišljenje? -Da.
Ma jebeš tebe! -Pitali ste!
90! Vidiš ovaj sat? Vidiš?
Pripadao je mom ocu. On je doživio 90... Godina!
Znaš što će se dogoditi za 90 minuta? To će biti u 18:22.
U 18:22 bit ću živ! Pit ću pivo i smijati se!
Smijat ću se jer ćeš ti dobiti otkaz!
Zovem predstojnika klinike i sredit ću da ti da nogu!
Mrtvi seronja! -Dr. Pizda!
Jebem ti sve!
Taksi!
Hej, taksi!
U centar, Brooklyn.
Iako je Henry znao da 90 minuta nema logike,
što je više razmišljao o njezinoj prognozi, to je ona imala veću težinu.
Što ako? Što ako?
Ostalo mu je u sjećanju da postoji 4-5 stadija smrti. -Što to radiš?!
Vozi po pločniku, ne želim umrijeti iza miksera!
Ljutitost je sigurno bila jedan on njih. Zar nije i poricanje jedan?
Što je poricao? 90 minuta? Što ako će on, Henry Altmann, stvarno umrijeti u 18:22?
Koju pizdu materinu ja radim?
Recite g. Altmannu da je jako važno. Neka me nazove. Hvala.
Je li to istina? -Što? -Je li istina? -Je li što istina?
Svi govore da si pacijentu rekla da mu je ostalo 90 sati života. -Ne!
Nisam ni mislio! To bi bilo ludo.
Što je? -Ništa.
Nisi valjda! -Nisam. -Znao sam! Svi govore da jesi.
Budi tiho! -Da ima 90 sati?! -Ulazi u sobu!
Znam! Gnjavio me da mu kažem brojku... Broj, broj...
Nisam mogla disati, uspaničarila sam se i puknula! -Očito!
Mrzila sam ga! -Tu te ne krivim, svi mrzimo pacijente.
Što je tipu uopće?
Cerebralna aneurizma.
I pustila si ga da ode?! -Nisam to planirala!
Htjela sam ga poslati Bernsteinu, dobro? -Isuse, Sharon.
Znam, znam, užasna sam osoba. Pokušavala sam nazvati...
Na mobitel, doma, na posao, ne javlja se. Zašto me tako gledaš?
Što ti je s očima, napušena si? -Ne sada. Ozbiljno.
Stvarno? -Da, stvarno. -Sharon, ovo je loše. Bit će posljedica.
Možeš dobiti suspenziju, izgubiti dozvolu. -To nije čak ni moj pacijent!
Fieldingov je. Bila sam samo na zamjeni.
"Želim provesti vikend s obitelji. Imam djecu. Imam život."
Glupi, podmukli kreten! -Upozorio sam te. -Ne, nisi. -Jesam.
Rekao si da je pred razvodom, da me voli...
Ljudske emocije vrlo su mi odbojne. Usredotočimo se na logiku.
Pacijent, kako se zove? -Altmann. Henry Altmann.
Odlično ime. Zvuči kao pristojan, drag, obiteljski čovjek.
Ne kao tip koji će poluditi, podnijeti tužbu, uništiti ti karijeru.
Ok, imam dojam da baš je takav tip. -Ovo je loše.
Ovo je greška u komunikaciji. Moram ga dovesti u bolnicu, za njegovo dobro.
A onda će biti tuđi problem. Onda je Bernsteinov problem. Zar ne?
Ne bi bilo loše.
Moram naći Henrya Altmanna.
Zvala te dr. Gill. -Gdje je Aaron? -Rekla je da je jako važno.
Gdje je Aaron? -Na sastanku.
Šest mjeseci unaprijed za jedan i šest mjeseci odgode za drugi...
Moj davno izgubljeni brate. -Pogledaj prekršaje u tijeku na 148. -Smeće.
I obrazac. -Imam pitanje. -O obrascu? -Ne, treba mi savjet.
Klijent... Upravo je saznao da mu je ostalo 90 minuta života.
Što da mu kažem da radi? -Henry, moramo se vratiti poslu.
Znam što bih ja. -Što? -Plakao. -Prvih 20 minuta.
Onda bih otišao na tajlansku masažu i pušenje.
Ja bih otišao u sinagogu, pomolio se i dao lijepu donaciju. Možemo li nastaviti?
Ja bih nekog ubio. -Zašto? -Za dobrobit društva. Nekog zlog smrada.
Na primjer? -Živimo u Brooklynu, ni bilo teško.
Imam vic, slušajte.
Čovjek ode kod doktora i kaže mu da ima 10 sati života.
Kakav šok, što će sada?
Uzme telefon, nazove ženu i kaže: Dušo, vodim te u Four Seasons,
najbolji restoran u gradu. Pojest ćemo sve na jelovniku.
Onda idemo u Rainbow Room gdje ćemo plesati satima, kao da smo opet mladi.
I na kraju, kući, gdje ćemo strastveno voditi ljubav cijelu noć,
sve dok, naposljetku, u zoru ne umrem u tvom naručju.
Što misliš o tome? A žena kaže: Lako je tebi, ti ne moraš ustati ujutro.
Henry. -Što je?
Reci klijentu da ode kući i vodi ljubav sa ženom posljednji put i bude sretan.
Na kraju, sve što imamo je obitelj.
Obitelj? U pravu si.
Obitelj. Hvala.
Nećeš nam naplatiti ova sranja?
Hej, Henry, čekaj!
Kamo ideš? -Kući. -Ako ne želiš biti na sastanku, reci.
Ili nemoj doći, kao i inače. Ova sranja su iritantna.
Hoće li ovo dugo trajati? -Postaješ sve gori, znaš?
Imam puno toga za napraviti. -U 90 minuta? -Manje.
Obitelj?
Da, obitelj. -Braća se ne računaju? Imamo puno posla.
Mislio sam na moju obitelj, na Bette i Tommya.
Što?
Daj, Henry. Bette i Tommy?
Ti i Beth se samo svađate zadnje dvije godine. A Tommy...
Što ti znaš o obitelji? Imaš samo zlatnu ribicu. -Znam tvoju obitelj.
Pomirba u 90 minuta?
Idi na tajladsko pušenje.
Volim te! -Ok.
Vidimo se! -Lud si.
Hej! -Gdje si?
Pokušavam dozvati taksi, idem u njegov ured.
Izvukao sam njegov karton. Čovjek se žali na sve.
Luđak je, slabog kredibiliteta. Sad, želiš li čuti veliku vijest? -Da.
Gary s radiologije je pogledao slike. Izgleda da mu stijenka već krvari.
Zapravo bi i mogao umrijeti svake sekunde.
Ali mogao bi i poživjeti dovoljno dugo da ti uništi karijeru,
upropasti život, i provede praznike u Toskani.
Izvrsno.
Pozovi na okupljanje sljedeće ljude: Fridu Menkel, moju prvu simpatiju.
Gđu Haberstein, moju učiteljicu. Thomasa Friedela, mentora na fakultetu.
Bixa Fielda, mog najstarijeg prijatelja. Poslat ću ti e-mail s popisom.
25 ljudi? Ovo je zakašnjela kriza srednjih godina? -Ne, uranjele karmine.
Reci im da je izuzetno važno da dođu kod Juniora za 30 minuta.
Znaš da je to van pameti? -Napravi to.
Napisati osmrtnicu.
Napiti se.
Tommy.
Četiri godine Andovera, četri godine Penna, tri godine na Sveučilištu New York
428 tisuća dolara da bi plesao fokstrot! Mambo!
A tko me naučio da volim ples? -Volim i peciva, pa ne znači da moraš biti pekar!
Ovo ti je smiješno? -Ne, nije! -Ako ovo ne napravim sad, neću nikad.
Dao sam napraviti tisuću ovih. Pogledaj, Altmann, Altmann i Altmann.
Ne Altmann, Altmann i plesačić. Ne Altmann, Altmann i balerina.
To si napravio za Petera, ne za mene.
Ja nisam Peter, tata.
Sretno u uništavanju života!
Plesna Akademija Brooklyn, ples za svakoga. Pričekajte.
Plesna Akademija Brooklyn, ples za svakoga. Pričekajte. -Dovraga!
Plesna Akademija Brooklyn... Kako vam mogu pomoći?
Je li Thomas Altmann tamo? -Tko ga zove? -Henry Altmann.
Tome, Henry Altmann je na telefonu. -Sranje. Oprosti.
Ispočetka. -Što on želi? -Vjerojatno da mu vratim novac za fakultet.
Nisi znatiželjan?
Što god moj otac želi, može pričekati... Dok se ne vratimo iz Pariza.
Tome. -Neka ostavi poruku.
Ponovo.
Za 30 minuta ili manje. Kod Juniora.
Ne. Ne znam.
Možete li proslijediti poruku? Hvala.
Okrenite i gurnite. Tamo.
Bok. Trebam vidjeti Henrya Altmanna.
A vi ste? -Sharon Gill. Dr. Gill.
Imate li dogovoreno?
Nemam. Žao mi je, hitan je slučaj. -Žao mi je, otišao je.
Mogu li vam pomoći? -Ne znam, trebam naći Henrya Altmanna.
Ja sam Henryev brat, Aaron Altmann.
Ja sam dr. Gill. -Drago mi je.
Kako vam mogu pomoći?
Možemo li negdje nasamo razgovarati?
Hvala.
Henry se u potpunosti posvetio tome da posljednji put vodi ljubav sa ženom.
Ali bio je zabrinut. Nije se mogao sjetiti njihovog zadnjeg puta.
Prije godinu dana? Možda i više.
Henry je također razmišljao i o pozi za njihovu posljednju ševu.
Pretpostavljao je da poza "žlice" mora biti uključena.
Čitao je da osuđenici na smrt traže maslac od kikirikija i džem za zadnji obrok.
Svakako je to u seksu misionarska poza.
Naravno, Henryeva najveća briga je bila hoće li uopće uspjeti podići barjak.
Dok je trčao, nije se molio za medicinsko čudo, nego jednostavno - da mu se digne.
Znam da vam ovo ne bih smjela govoriti, i da kršim sve protokole, ali...
Vašem bratu je dijagnosticirana aneurizma, a on odbija liječenje.
O, Bože!
Što...
Vi ste mu liječnica? -Da. Zapravo, ne.
Zamjena sam njegovom liječniku, dr. Fieldingu. -A ova dijagnoza je sigurna?
Bojim se da jest.
On je... Upravo je bio ovdje. A ja sam bio užasan.
Niste znali. -Znao sam da je nešto čudno. Ali kod njega je uvijek nešto čudno.
Imao je sina, Petera. Sjajan momak, poginuo je prije dvije godine u lovu.
Henry od tada nije isti. Prije smo svaki dan ručali zajedno.
Donosio je u papirnatoj vrećici sendviče, jedan za mene, jedan za njega.
Pričali smo o svemu.
Sad više ne pričamo o ničemu.
Čekajte... 90 minuta. Kako možete biti sigurni da je samo 90 minuta?
To je nesporazum. -Kako je to moguće krivo razumijeti?
Najvažnije je da ga nađemo i da ga dovedemo u bolnicu, odmah.
Otišao je kući.
Bette, Aaron je. Dolazim k tebi. Nazovi me na mobitel, hitno je.
Imate li neke upute?
Pobrinite se da je smiren, ništa mu ne smije podizati tlak. -Kao?
Ljutnja. -Upoznali ste mog brata?
Henry, mislila sam da do kasno radiš. -Frank, bok. Izlazi!
Što se događa? -On mora otići. -Ali susjed nam je.
Ne, trebam tebe. Samu. -Zašto? -Jer se moramo seksati. Odmah.
A onda se maziti. -Zar si poludio? -Samo želim trenutak s tobom. Kao muž i žena.
Bit će to dobra stvar. Obiteljska. Nemam puno vremena.
Bolje da odem. -Ostani. -Idi! -Ostaješ!
Prestani! Baš me briga koliko si lud, nećemo se seksati!
Bette! Znam da su zadnje dvije godine bile teške.
I da se nisam najbolje nosio sa... Znaš. I da sam mahnit i često ljutit. -Misliš?
To ne znači da te više ne volim na svoj način. Na kraju, što ostaje - obitelj.
Ovo je naš početni položaj. Ti i ja.
Kroz vođenje ljubavi ti želim reći što mi je važno. Možemo u kuhinji, ako želiš.
Koji ti je vrag?! -Ne smijem voditi ljubav sa ženom?! -Ne! -Zašto?!
Seks nije čarobni prekidač kojeg upališ kad osjećaš krivnju.
Kakvu krivnju?! -Jer si užasan!
Tko kaže da sam užasan? -Mislila sam da je to očito.
Što on još uvijek radi ovdje?! -Ja stvarno... -Ostaješ!
Uvijek si pomalo bio kreten, ali bio si zabavan kreten.
Ali otkad je Peter... Samo si kreten! -Izgubio sam sina! -A ja nisam?!
Ne štuješ sina kojeg smo izgubili, a napustio si onog kojeg imamo.
Tommy to ne zaslužuje! -Ovo nema veze s njim!
Nikad nisi prihvaćao njegove izbore!
Plesanje nije izbor, to je nešto što radiš na zabavi na krstarenju! -Jebi se!
Još uvijek želiš trenutak između muža i žene? -Možda.
Sjećaš li se uopće kad smo se zadnji put seksali? -Da... -E pa ja ne!
Jer ja se seksam cijelo vrijeme, samo ne s tobom!
S Frankom?!
Nema šanse! -Zašto ne?! -Zbog kriterija! -Kakvih kriterija?!
Ti si liga više od njega! Drugi sport! -Mi se volimo!
Riganje! -On je strpljiv, drag i ovdje je!
To je i koker španijel. Nabavi ljubimca!
Da si barem mrtav! -Danas ti je sretan dan!
Tompkins i Kane. -Imaš veliku napojnicu ako stigemo kroz 5 minuta.
Nemoguće. -Naravno da je moguće. Juri, prolazi kroz crvena... -Nemoj juriti.
Hitan je slučaj. -Ne želimo nesreću. -Imaju kamere, dobit ću kaznu.
Koliko je kazna? -50. -Dat ću ti 100.
400. -Radi li pojas? -175. -300. -Ovo nije utrka.
Ovo ne radi. -175. -300. -200. -250. -Daj, doktorica sam!
Nema potrebe za jurnjavom. Brzo, ali ne glupo brzo.
225 -Dogovoreno. -Daj mi novac. -Što?
Ostavila sam novčanik na poslu. -225 dolara? -Preživjet ćeš.
Naplati mi po minuti.
Daj mi to, prespor si.
Izvoli.
O čemu smo pričali? Nismo se ovako dogovorili.
Znam da je hitno, ali i moj život je bitan! -Vozi brže!
Ne želim umrijeti!
Plesna Akademija Brooklyn, ples za svakoga. Pričekajte. -Jebote!
Plesna Akademija Brooklyn, ples za svakoga. Kako vam mogu pomoći?
Opet Henry Altmann. Je li Tommy tamo? -Ne, na pauzi je i otišao je na pizzu.
Koliko dugo? -Dok se ne vrati? -Da.
Teško je reći. -Probaj. -Ne mogu. -Probaj!
Slušaj me balerino, nađi Tommyja i reci da me nazove,
ili, kunem se, dolazim tamo pa ćeš vidjeti "ples za svakoga"!
Halo?
U kurac!
Tip ima problema...
O, Bože, ovo je...
Sranje!
Hvala!
Uvijek si ovako strastvena u poslu?
Bok, Bette. -Aarone, hvala Bogu da si ovdje. -Dr. Gill. -Tvoj jebeni brat!
Prava ljepotica. Uđite. Moramo razgovarati.
Uđite, uđite!
O, Henry, nazovi me čim budeš mogao, upravo sam čula. Zašto mi nisi rekao?
Samo si navaljivao na seks, za boga miloga. Znaš da mi Frank ništa ne znači.
Volim tebe. -Sharon je razgledavala stanište svog tegobnog pacijenta.
Od slika Henryjeve obitelji joj se povraćalo.
Pogledaj - one su kazivale - ja sam obiteljski čovjek.
Ja sam čovjek koji je sposoban voljeti.
Podsjećala je samu sebe da je i Hitler bio sposoban voljeti. Barem svog psa.
Što ju je podsjetilo na ljubav prema svom mačku, Haroldu.
Sve u svemu, zbog obiteljskih fotografija, još je više mrzila Henryja.
Imate li vi obitelj, dr. Gill?
Ne. Ne baš.
Mislim, imam... mamu i tatu u Wisconsinu.
Ali rastavljeni su i oženjeni. Utrkuju se.
Dani Zahvalnosti su kaos.
Izgleda da...
Ne znam što znači normalno.
Jedini normalni ljudi su oni koje dobro ne poznaješ.
Da, Jane?
Ne, tražim Henryja.
Ma nemoj, stvarno?
Ok, hvala.
Što je? -Priređuje si zabavu.
Henry!
Henry! -Bixe? -Znam, znam, nabacio sam koju kilu.
Kit si.
Uvijek si bio šarmer!
Gdje su ostatak? -Ostatak čega? -Ljudi su trebali doći.
Gužve su u prometu. Koliko ljudi očekuješ? -25. -Ja sam ovdje!
Dva stara ratnika iz škole. Idemo Vitezovi!
Koliko je prošlo? 33 godine? -43.
Ne! Koji je povod za ovo? Ne trebaš razlog da nazoveš starog prijatelja.
Umirem. -Samo da ne trebaš novac, jer sam švorc.
Ne, samo umirem. -Tko ne umire?
Uskoro.
Stvarno? -Stvarno.
Mislio sam da to kažeš metaforički. Ja se osjećam kao da umirem godinama.
Aneurizma u mozgu.
O, Henry.
O, Henry, žao mi je. Stari, to je pušiona.
Koliko vremena ti je ostalo? -Sat i pol.
To je sve? -Očito.
I htio si ih provesti sa mnom? Dirnut sam.
Ne, dirnut sam. Stare veze su najjače, zar ne?
I znam kroz što prolaziš. Prošle godine sam imao bubrežni kamenac.
Mislio sam da ću umrijeti. Kažu da je to gore od poroda.
Imaš dvoje djece, zar ne? -Imao sam.
Dobio sam tvoju božićnu čestitku prije 12 godina.
Izgledao si tako sretan! Ja nikad nisam imao djece.
Ali i bolje, jer sam otkrio svoje strasti.
Ja sam gamer. Dosta sam poznat.
Zovu me Dagon. Jesi li čuo to ime? Dagon? -Ne. -Tako me zovu.
Sjećaš se one cure koju si mi ukrao u srednjoj?
Što? -Gloria. Sjećaš se da si mi ukrao Gloriju?
Koga? -Gloriju Cameron. Riđokosa, prekrasna koža, poput mlijeka.
Ne. -Ma daj! Stvarno se ne sjećaš? -O čemu pričaš?!
O ljubavi! I kako si je zgazio! -Kažem ti da umirem, a ti pričaš samo o sebi?!
O sebi i nekoj curi prije 40 godina?! -Htio sam skinuti kamen sa srca!
Čekao si do sada? -Nisam ja kriv što je sad ili nikad! Stvarno se ne sjećaš?
Pretvorio si se u usamljenog jadnika, Dagone! Ja moram ići!
Jebi se! -Jebi se! -Jebi se ti! -Jebi se sam!
Henry je znao da je Plesna Akademija na drugom kraju grada.
Pomisao da neće stići i da će umrijeti na ulici, nije mu se dopadala.
Ali morao je sinu reći što osjeća.
Morao mu je reći da ga voli. Sada, dok još nije prekasno.
Treba mi kamera. I to brzo.
Kakva vrsta vas zanima? -Nije važno. Jedna od onih.
Ona tamo! Ona mala.
Pa-pa-pa...
Panasonic, ili F-f-f...
Fujitsu? -Ne, ona tamo.
O, Samsung. -Da, Samsung.
Uzimam je.
Želite garanciju? -Definitivno ne.
Kako da je pokrenem?
Prvo, morate napuniti b-b-b...
Baterije? -Baterije. -Dobro, koliko to traje?
Četiri sata.
Zašto me svijet mrzi? Imate li neku koja je spremna odmah?
Fujitsu ili...
Fuji.
Koju preporučate? Fujitsu ili Fuji?
Jebi se! -Bravo!
Mislim da ću natrag u ured, da vidim je li tamo. -Ja idem kući, možda je tamo.
Sharon, ne odustaj. -Ok.
Sharon je bila izgubljena. I iscrpljena.
Sa žaljenjem se prisjetila svih gluposti koje je napravila u zadnja dva tjedna.
Svih gluposti koje su je dovele u ovo otužno stanje.
Dr. Gill. -Da, dr. Fielding?
Možda bi htjela pogledati one uzorke virusa?
Imaš planove za vikend?
Ne, zašto? -A za petak?
Zašto?
Felicitini roditelji dolaze, i godišnjica nam je pa sam mislio da me zamijeniš.
Sranje!
Upravo sam svršio. Sada.
Kakva glupača!
Zna li netko ovdje rukovati kamerom?
Ja sam bila producentica u studiju. -Ja znam.
Stvarno? Znaš rukovati s ovim? -Imao sam takvu kameru.
Prodaješ je? -Ne, ne. Želim da me snimaš.
Možeš početi, šefe.
Tommy...
Kad ovo budeš gledao, bit ću mrtav... -Rez! -Što je?
Kako da je upalim? -Stisni jebeni gumb!
Akcija!
Tommy...
Reći ću ovo što jednostavnije:
Volim te.
Iz dubine moje, nepromjenjive... proklete i gole duše.
Volim te otkad si se rodio, sav crven i prekriven sluzi.
Sve do ovog trenutka.
Kažu da je ljubav čista i velikodušna. Ali nije.
Malena je i sebična.
Znaš...
Želio sam te u uredu jer nisam mogao zamisliti nikog boljeg pored sebe.
Altmann, Altmann i Altmann.
Kakav san.
Što si ti htio... Što si ti sanjao...
Nisam to htio ni čuti.
Bio sam u krivu. Nadam se da ćeš mi moći oprostiti.
Molim se za tvoju sreću.
Kakvog god labuda želiš izvoditi, imaš moju ljubav i blagoslov.
Oprosti što sam to shvatio tek sada kad umirem, ali tako se život rasplete.
Jedini ljudi koji za ničim ne žale su idioti i psihopati.
A ja imam za puno toga žaliti.
Što sam prihvatio onaj pripravnički posao u Queensu.
Trebao sam reći ocu da odjebe. Ionako me stari nikad nije volio.
Što sam se otuđio od tvoje majke. Kakva sam kukavica bez muda.
A tu je i tvoj brat.
Zašto?
Bože, zašto? Kakav je to Bog... Kakav je to svijet?
To je prevarantska igra!
Kad odrastamo, govore nam: čekajte slatkiše i ruže. A onda te udare pijukom u uho!
Tuga. Kažu da s vremenom prođe. Sranje!
Kažu: ne ljuti se. To te ubija. Ja kažem: jebeš to!
Ljutnja je jedino što su mi ostavili. Ona mi je utočište, štit.
Ljutnja je moje urođeno pravo!
Imam puno toga za napraviti. -U 90 minuta? -Manje.
Obitelj? -Da, obitelj.
Braća se ne računaju?
Znam da su zadnje dvije godine bile teške. I da nisam najbolje podnio...
I da sam često bio ljutit. To ne znači da te više ne volim na svoj način.
Na stranu, privuci, natrag. Na stranu, privuci, naprijed.
Brzo, brzo, sporo. Brzo, brzo, sporo.
Bette Altmann je na telefonu.
Hej, mama. Što ima? -Jesi li vidio oca? -Prije dvije godine. Mrzi me, sjećaš se?
Ne mrzi te. -Onda mi se pričinilo.
Tommy...
On je bolestan. Ima aneurizmu mozga. -Što?
Gdje je? -Ne znam, odjurio je odavde.
Kako misliš, ne znaš gdje je? Nije u bolnici?
Pokušavamo ga naći. -Sranje. -Što je?
Zvao me ranije. -Što je rekao?
Nisam se javio. Sranje.
U redu, slušaj, dušo.
Ako opet nazove, saznaj gdje je i javi mi što prije.
Hoće li biti dobro? -Ne znam. Samo me nazovi.
Kad se Henry osvijestio, shvatio je nešto.
Shvatio je da ne može čak ni reći sinu da ga voli, bez da ne pobijesni.
Halo? -Hej, mama.
Danas mi je najgori dan u životu...
Rekla sam ti, nemam licencu u Wisconsinu, ne mogu pisati recepte.
Mama, mama... Samo trebam s nekim razgovarati.
Možeš li, molim te samo...
Dobro.
Dobro...
Pričat ćemo kasnije. -A onda te udare pijukom u uho!
Sranje! Kažu: ne ljuti se. To te ubija. Ja kažem... -Čekajte!
Ljutnja je jedino što su mi ostavili. -Čekajte! -Ona mi je utočište, štit.
Gdje je on? -Tko? -Čovjek sa snimke! Gdje je?
Tko si ti? -Doktorica. -Radite odličan posao s njim.
Nisam njegova doktorica, samo sam mijenjala nekoga...
Zapravo, njegova sam doktorica! 100 posto sam odgovorna za njega!
Molim vas, recite mi gdje je!
Imao je nekakav napadaj, ali onda je ustao i odšetao.
Kamo je otišao? Ovo je važno!
Njemu možda je a možda i nije. Meni sigurno nije.
Lova, dat ću ti love! -Zar izgleda kao da trebam novac?
Ma daj, imam još, donijet ću ti.
Kakva to doktorica nema novca? Nije ovo Toronto.
Tablete! Imam tablete.
Imam oksikodon, fluff, muff, kako god to zoveš.
Što je? -Prepoznam tabletomana kad ga vidim. Daj.
To je sve.
Znači, važno je tebi.
Molim te.
Znaš, više ljudi je preživjelo skok s Brooklynskog mosta.
Sve ovisi o tome kako udariš u vodu. -Otišao je na most?
Jesen u New Yorku, zašto je tako privlačna?
Jesen u New Yorku, ispisuje ushit prve noći.
Blistavo mnoštvo i svjetlucavi oblaci u čeličnim kanjonima.
Oni čine da se osjećam - kod kuće.
Jesen u New Yorku.
Henry!
Henry, stani!
U kurac!
Što je? Što si ti?
Pitam te, što si?
Moj neprijatelj? Moja Nemezida?
Zar je potrebno da me progoniš do samog kraja?!
Zar nemaš poniznosti? Ljudskosti? Jebene pristojnosti?
Samo vam želim pomoći. -Sad moram skočiti.
Nisam čak ni iznad vode.
Lagala sam za onih 90 minuta. -Nemam aneurizmu? -Ne. Da, imate.
Ali za minute... Lagala sam, pretjerala sam!
Derali ste se na mene, ismijavali ste mi mačka koji je skočio s prozora.
Što?! Rekla si mi da ću umrijeti za 90 minuta jer ti je mačak skočio s prozora?!
Svatko ima loš dan! Molim vas, ovo je moj loš dan!
Sereš!
O, Bože...
Pijem tablete, puno! Od njih sam nestabilna.
O, moj Bože!
Dobro, imala sam glupu aferu s dr. Fieldingom! Dobro?!
Kreten je otišao ranije na vikend i svalio sve pacijente na mene!
Znam da nisam bila suosjećajna, ja sam kao jež za emocije!
U kurac! Nisam oduvijek ovakva!
Nekad sam voljela pacijente, zato sam i počela s medicinom!
Ne, ne!
Sve se svodi na ovo:
Ako skočite...
Oba naša života će biti u potpunosti...
...trajno sjebana!
Dala si mi 90 minuta. Još nisu istekli.
Molim vas...
...molim vas, da vas odvedem u bolnicu?
Tebi 90 možda ne znači mnogo, ali meni znači.
Što?! Beznačajno je!
To me je natjeralo da zastanem...
I da uvidim u što sam se pretvorio.
Toliko dugo se peče purica!
U pravu si, oboje smo trajno sjebani!
Ne!
Henry!
Sranje!
Kad je Henry Altmann pao s mosta, vrijeme je usporilo.
Shvatio je da život ne mora biti teret.
Da je život kratak i krhak i jednistven.
I da svaki sat, minuta, sekunda može nešto ponuditi.
Nešto prekrasno i zapanjujuće.
Činjenica da je to shvatio tek netom prije udara u vodu, jako ga je razljutila.
Hajde!
Hoćeš li...
O, Bože...
Bog te mazo!
Hoćeš li mi pomoći, mater ti?! -Ok!
Uspjeli smo.
Hej... Pratite moj prst.
Znate li kako se zovete? -Henry. -Znate li koji je dan?
Potrošio sam ih toliko puno...
Ne... Znate li tko je predsjednik SAD-a?
Pokušavaš me razljutiti? Jer uživam u ovom prokletom trenutku. -Ok.
Znaš li vrijeme? -Vrijeme je da vas odvedemo u bolnicu.
Koliko je sati? -Molim vas, nemojte se ljutiti. Trebate biti smireni.
Nije dobro da se ljutite, zbog tlaka... -Molim te, reci mi koliko je sati!
Dobro, dobro...
18:03. -Hvala.
To je 19 minuta.
Kamo idete? -Moram vidjeti sina, Tommyja.
Nazvat ćemo ga, doći će u bolnicu. -Ne.
Kako to mislite? Zašto ne? -Moram ga prvo vidjeti.
Dobro, gdje je on? -Plesna akademija Brooklyn, Williamsburg.
Henry, jedva možete hodati. Zar vam to toliko znači? -Da.
Dobro.
Pomoći ću vam da dođete do sina, ali morate mi obećati da se nećete ljutiti.
I nakon toga idemo ravno u bolnicu. Bez pogovora.
Ok?
Hajde.
Držim vas.
Ispričavamo se.
Mičite se! -Budite smireni!
Mazel tov! -Hvala!
Taksi!
Čekajte! Stanite!
Idemo u Williamsburg? -Avenija Kent i Metropolitan.
Ugodan dan. -I tebi.
Vaš poziv je preusmjeren na glasovnu poštu.
Henry Altmann - nije dostupan. Poslije signala snimite...
Oprostite.
Jako nam se žuri, vozite što brže možete. Imaš li novca? -Nešto imam.
Isplatit će vam se. I možete li uključiti grijanje?
Pričinjava mi se ili je ovdje još hladnije?
Oprostite. Oprostite, ovdje baš nije toplo.
Zašto vozite tako sporo?
Zeleno je! -Bilo je žuto. -Zeleno je!
Ne. Žuto!
Kao narcis, zar ne? -Moramo izaći odavde. -Što?
Nitko ne ide nikamo!
Zagorčao si mi život! Prijetio si mi, mojoj vozačkoj, mom poslu.
A sad... Sad si u mom taksiju. -Vi se poznajete? -Upoznali smo se.
Židove! -Čobane! -Rasist!
Smirite se! Mir, mir!
Smirimo se svi. Možemo razgovarati. -Razgovarati? Ne.
Suzavac. Ubit ću ga. Mrtav je. -Nemaš ti muda za to! -Smiri se!
Smiri ovo, mater ti!
Mamu ti jebem! Sad ti mrtav! -Ne, ti mrtav!
Što se događa?!
Hajde, zaplešimo!
Idemo, mater ti! -Ja sam licencirana liječnica interne medicine!
I stvarno ne volim kad me ne slušaju!
Kad ja kažem da budeš miran, to i mislim!
To je tako teško za shvatiti?! -Ne, uopće. -Onda ulazi u prokleti auto!
Krademo taksi? -Želiš li vidjeti sina do 18:22? -Da. -Onda ulazi u auto!
Nemaš auto, zar ne? -Ne. Zašto?
Ok, opustimo se... -Opustimo se, da.
Kako? -Isti ste kao vaš brat. -Vozila si Aarona?
Nije mu se svidjelo kako je taksist vozio. -On zna biti plašljiv.
Ali me jako voli. Sretan sam što imam takvog mlađeg brata.
To je dar.
Zato sam želio dvoje djece.
Jesu li se vaša dva sina voljela? -Mislim da jesu.
Na neki svoj način. -Da? -Bili su jako različiti.
Ja sam jedinica.
Sigurno si bila usamljena.
Nije mi se tako činilo. -Stvarno?
A kako se sada osjećaš?
Pitaš se tko će biti pored tebe kad se nešto dogodi.
Poput smrti?
Poput smrti.
Vidiš li ovo?
Vidim!
Nagazi!
Opa, ideš!
Da, da! -Mir, mir!
Vozačku i prometnu, molim. -Ja sam dr. Sharon Gill i ovo je hitan slučaj.
Vozačku i prometnu. -Razumijem. Ovo je moj pacijent, Henry Altmann.
Treba operaciju mozga. -Imate li vozačku? -Nemam kod sebe.
Ovo je vaš taksi?
Ne. Da! Zapravo, od mog ujaka.
Ne?
Ništa mi ne pada na pamet. -Ja ću to riješiti. -Što ćete napraviti?
Reći ću mu istinu. -To će biti zanimljivo.
Prije sat vremena, ovaj taksi mi je udario u auto.
U bolnici mi je dr. Gill rekla da imam aneurizmu i 90 minuta života.
Zbog nesreće? -Ne. Onda sam u uredu čuo vic o zadnjem seksu sa ženom,
Pomislio sam - dobra ideja. Idem doma pokušati sa svojom.
Kod kuće nađem ženu sa susjedom s kojim se ševila cijelo vrijeme.
Onda sam kod Juniora pozvao ljude da se oprostimo i samo je jedan tip došao,
koji se ljuti jer sam mu ukrao curu, koje se ni ne sjećam! -Mir, mir.
Pa sam otišao kupiti kameru. Kod jednog tipa, drag prodavač, ali ne baš najbrži.
Pa sam dao beskućniku da snimi moj govor sinu.
Pa sam se uzrujao, jer je odlučio biti plesač a ne odvjetnik. -Beskućnik?
Ne, moj sin. Napravio sam posjetnice, ali što ćeš?
Onesvijestio sam se. Kad sam došao k sebi, skočio sam s mosta.
Onda me ona spasila iz rijeke. Onda nas je povezao isti taksi koji me udario.
Ona ga je pošpricala sa suzavcem i zato imamo ovaj taksi.
Čudno, zar ne? -Da.
Niste se šalili za operaciju? -Ne, ne. Nikako.
Hvala vam! -Nema na čemu.
Molim vas, izađite iz auta. -Čekajte! Samo malo.
U redu. Molim vas...
Ovo je bolnica. Tražite dr. Jordana Reeda.
Molim dr. Jordana Reeda.
Ovdje njujorška policija. Znate li dr. Gill i g. Altmanna?
Bog te mazo!
Koja bolnica? -Maimonides. -Pratite me. -Da, gopodine.
Ne zaostajte. -Pokušat ću. Hvala vam puno!
Nećeš ga pratiti, jel' da? -Ne, jebote!
Da! Naprijed, curo!
Je li zvao? -Ne.
Možda te neće više ovdje zvati.
Što ako umre prije nego razgovaramo? -Nemoj tako.
Nisam mu je javio. -Nisi ti kriv. On je...
Nije uvijek bio...
Kad sam imao 7 godina... Naučio me igrati remi.
Mrzio sam to, jer ga nisam mogao pobijediti.
Pa me naučio kako da varam.
Bio je tako velik i glasan. I zabavan.
Onda je Peter poginuo.
Ja sam otišao.
Sve se promijenilo.
Nekad je bio pun ljubavi.
Jako se volio... grliti.
To nismo dugo napravili.
Dušo.
Možda te zove u stan. Ili ide tamo.
Misliš da bismo trebali tamo čekati?
Pa... 18:18. -Da.
Hajde.
Ja moram obrisati auto i spaliti ga. -Stvarno?
Ne.
Ali vjerojatno ću ga parkirati pokraj hidranta.
Henry. -Da?
Bit će sve u redu.
Sharon? -Hej, možeš li nazvati Bernsteina da pripremi salu da Altmanna?
Naravno.
Je li sve u redu?
Ne znam.
Bok. -Hej, tata.
Hej, Tommy.
Kako si?
Bio sam bolje. Ali sada sam dobro.
Sjećaš se ovoga na mostu kad sam bio mali? -Čega? -Ove pjesme.
Ne...
Daj. Pjevao si je i...
I što?
Počeli smo plesati. -Jesmo? -Da.
Hoćemo li?
Dobar si.
Trebao bi od ovog živjeti.
Nedostaje mi ovo, mali.
Koliko je sati?
19:02.
I primjetit ćeš...
Da si još uvijek živ.
Lijepo je.
Da, jest.
Želiš li znati kad ćeš umrijeti?
Ne.
Ali kad bi znala, što bi napravila s vremenom koje ti je preostalo?
Pokušala bih biti sretna.
Pa zašto ne pokušaš?
Možda i hoću.
Ako ti ne smeta, sad bih zaklopio oči.
Nitko nije očekivao da će Henry preživjeti jedan dan.
Umjesto toga, preživio je još 8 dana.
Kao čudo za Hanuku.
U tih 8 dana, vodio je duge razgovore sa suprugom...
Pojeo posljednji ručak iz vrećice sa svojim bratom.
I varao je sina u remiju.
Na nadgrobnoj ploči neka piše: Henry Altmann, 1951 - 2014.
Do sada nisam znao da datumi nemaju veze, nego crtica između.
Crtica? -Ti mali smrade, već si to znao. -Na neki način.
Odabrao si vlastiti put. Živio si svoj život. Iako sam pizdio zbog toga.
Ponosan sam na tebe. Remi!
Ta karta ti je iz rukava. -Još gore!
Svih osam dana, Henry Altmann se nije naljutio.
Niti jednom.
Osim na samom kraju, kad je rekao smrti da se jebe.
Zatim je usmjerio misli na stvari koje ga vesele.
I otplovio.
Nitko nije očekivao da će se Sharon vratiti starom životu.
I zaista, niti nije.
Istog dana, dala je otkaz na poslu, odbacila tablete i dr. Fieldinga.
I zaposlila se u besplatnoj klinici u ulici Bergen,
gdje je mogla posvetiti više od 15 minuta po pacijentu,
i biti liječnica kakva je uvijek htjela biti.
Do ljeta, osjećala je da je ispunila obećanje Henryju da će biti sretna.
Dovoljno da udomi novu mačku, i počne izlaziti na spojeve.
A vi, imate li kakve planove za zimu? -Možda ćemo na obilazak Havaja biciklom.
Ne, nisam baš za bicikle, tata nas nije naučio. -Henry je mrzio bicikle.
Što? Zašto?
Smatrao ih je agresivnima.
Kad smo kod toga, tko ima Henryja? -Da, napravimo to.
Kod mene je.
Mama, hoćeš li ti? -Smeđa papirnata vrećica. -Jednostavan čovjek.
Dok se Henry Altmann pripremao završiti u East Riveru po drugi put,
dodao je "biti u East Riveru" na popis stvari koje mrzi.
Ali je osjećao i spokoj.
Siguran u spoznaji da će na neki način ostati u srcima onih koji ga vole.
Hej! Koji kurac radite?!
Koji ti je vrag?! Pitam te, koji ti je vrag?!
Što misliš da radimo? Bacamo smeće?! Ti si služba za uljepšavanje rijeke?!
Pitam te, misliš li da bacamo vilinsku prašinu po Brooklynu?
Ti si policija za vilinsku prašinu? Mrziš sve što svjetluca?
Zar nemaš poniznosti? Jebene pristojnosti?
To je pepeo, kretenu! Od brata, prijatelja, muža i oca, šupčino!
Ako to ne razumiješ, dođi! -Odlazi! -Gubi se!
I bolje da odeš!
Jebi se!
Preveo: Butch Coolidge